1.2+Europa

** Europa ** ||
 * 1.2 Europa **
 * [[image:pqpiviverstordera/europa.png]]
 * ** Superfície ** || 10,180,000 km² ||
 * ** Població ** || 731,000,000 ||
 * ** Densitat ** || 70/km² ||
 * ** Estats ** || 50 ||
 * ** Gentilici ** || Europeu ||
 * ** Famílies lingüístiques ** || [|Indoeuropees] [|Ugrofineses] [|Altaiques] [|Basc] [|Semítiques] [|Caucàsiques septentrionals] ||
 * ** Ciutat més grans ** || [|İstanbul], [|Moscou] , [|Londres] , [|París] , [|Madrid] , [|Sant Petersburg] , [|Berlín] , [|Roma] , [|Atenes] , [|Kíev] ||
 * ** Zona horària ** || [|UTC] ( [|Islàndia] ) a [|UTC+5] ( [|Rússia], [|MSK+2] ) ||
 * ** Zona horària ** || [|UTC] ( [|Islàndia] ) a [|UTC+5] ( [|Rússia], [|MSK+2] ) ||

Europa és el segon continent més petit del món en [|àrea] de superfície, amb uns 10.180.000 quilòmetres quadrats, o un 2% de la superfície de la Terra i aproximadament un 6,8% de la seva àrea terrestre. Dels aproximadament cinquanta estats d'Europa, [|Rússia] és el més gran tant en àrea com en població, mentre que la [|Ciutat del Vaticà] és el més petit. Europa és el tercer continent més poblat després d' [|Àsia] i [|Àfrica], amb una població de 731 milions de persones, o un 11% de la [|població del món]. Tanmateix, segons les estimacions mitjanes de les [|Nacions Unides], la proporció d'Europa podria caure a un 7% per l'any 2050.
 * Europa ** (del nom de la princesa [|fenícia] [|//Europa//] que, d'acord amb la mitologia grega, va ser segrestada per [|Zeus] ) és un dels [|continents] de la [|Terra] . Comprèn els territoris del [|supercontinent] [|eurasiàtic] que s'estenen a l'oest de la [|serralada] dels [|Urals] (que la separa d' [|Àsia] ) fins a l' [|oceà Atlàntic], i al nord de les [|muntanyes] més meridionals del [|Caucas] , la [|mar Negra] , el [|Bòsfor] , la [|mar de Màrmara] , l'estret dels [|Dardanels] i la [|Egea] , més enllà de les quals es troba el continent asiàtic, mentre que la [|Mar Mediterrània] i l' [|estret de Gibraltar] el separa d' [|Àfrica] . També inclou les [|illes] més properes (entre les quals destaquen les illes [|Fèroe] , la [|Gran Bretanya] i [|Irlanda] a l'Atlàntic, i [|Sicília] , [|Sardenya] , [|Còrsega] , [|Creta] i les [|Balears] a la [|Mediterrània] ) i [|Islàndia].

Un dia, mentre collia [|flors], [|Zeus] veié Europa i se n'enamorà perdudament. Aleshores el [|déu] es transformà en un [|brau] blanc i s'hi acostà. La princesa encuriosida per aquell magnífic brau de pell extraordinàriament blanca s'atansà per acariciar-lo. Aleshores el brau la féu muntar al seu damunt i fugí al mar. Finalment la retornà a la platja però en compte de les costes fenícies, Zeus se l'havia endut a [|Creta]. Un cop allà el déu li revelà la seva identitat i feren l'amor. De la seva unió nasqueren [|Minos], [|Radamant] i [|Sarpedó]. Zeus la cedí a [|Asteri], rei de [|Creta] , amb qui ella es casà i per la qual cosa obtingué la sobirania sobre l'illa. Va gaudir dels honors de deessa amb el nom de [|Hellotis] o Hellotia. El rapte d'Europa i la fugida cap a [|Creta] inspirà el nom del continent europeu. En totes les [|llengües romàniques], en les [|llengües germàniques] , [|hongarès] , i en les [|eslaves] que utilitzen l' [|alfabet] llatí el continent s'anomena Europa, o un mot molt semblant, a causa de petites diferències en l'ortografia. Aquest també és el nom en [|llatí] i en [|grec]. En les obres d' [|Homer], Ευρώπη és una reina mitològica de Creta i no una definició geogràfica. Més tard, la paraula va passar a significar Grècia Continental i des de l'any 500 aC el seu significat conté tota la terra al nord de la Mediterrània.
 * El mite de l'origen d'Europa **


 * Geografia i geologia **

Europa està situada dins d'una zona temperada, entre els paral·lels 36 ° i 70 ° latitud nord. Té una superfície de 10.19.727 Km2. [|Geològicament], el continent europeu ha estat el resultat d'un llarg procés de transformació. Europa és una part de l'antic [|supercontinent] [|Pangea]. Els sistemes muntanyosos més destacats són els [|Pirineus], els [|Alps] , els [|Apenins] , els [|Balcans] , els [|Carpats] i els [|Alps escandinaus] , i els [|Urals] i el [|Caucas] , fronterers amb Àsia. Els rius més importants són el [|Volga], el [|Danubi] , el [|Dnièper] , el [|Don] , el [|Pètxora] , el [|Vístula] , el [|Dnièster] i el [|Rin]. A Europa pertany la riba occidental de la [|mar Càspia], el llac més gran del món, i altres llacs d'extensió considerable com el [|Làdoga] i l' [|Onega]. [|[2]] Europa té un clima mitjà temperat, moderat per la influència del Corrent del Golf. Presenta tres grans zones climàtiques: el clima continental a l'interior, el clima atlàntic i el [|clima mediterrani], amb quatre estacions de l'any diferenciades (més al nord que al sud del continent). Les precipitacions adopten la forma de [|neu] a l'hivern en cotes de muntanya relativament baixes i la temporada de pluges pot abarcar diversos mesos, sense que arribin a grans quantitats de litres per metre quadrat per norma general. El relleu fa que es produeixin variacions climàtiques importants en un mateix dia a diversos països d'Europa. El continent es pot dividir en quatre regions: [|Europa de l'Est], [|Europa del Nord] , [|Europa del Sud] i [|Europa Occidental].


 * Divisió política **

El que es considera Europa d'acord amb les convencions imperants i segons un punt de vista majoritari està pintat de [|verd] en aquest mapa. Divisió política d'Europa. Aquest apartat recull tots els [|estats] europeus reconeguts actualment per l' [|ONU]. No s'hi han llistat entitats subestatals, ni territoris no reconeguts oficialment, encara que hi hagi algun conflicte de tipus nacional. Molts d'aquests estats formen part de la [|Unió Europea], una entitat supraestatal que promou el lliure intercanvi de persones i mercaderies entre els països membres, i un procés de convergència social i econòmica. 1 Xipre i Armènia estan situats geogràficament a Àsia, però es consideren part d'Europa per raons històriques i culturals. 2 Geòrgia i L'Azerbaidjan tenen part del seu territori dins Europa, seguint les definicions que consideren com a frontera la principal [|divisòria d'aigües] del [|Caucas]. 3 El nom d'aquest estat és subjecte de discussió internacional, per les reclamacions de Grècia i Bulgària. A l' [|ONU] s'empra la denominació d'**Antiga República Iugoslava de Macedònia'** 4 Només els territoris situats a l'oest dels [|Urals] són considerats part d'Europa. 5 La Turquia europea inclou els territoris a l'oest i nord de l'estret del Bòsfor Finalment, cal assenyalar que l'estat asiàtic de [|Kazakhstan] té una petita part del seu territori a l'est del riu [|Ural], raó per la qual es troba dins del continent europeu.
 * * [|Albània]
 * [|Alemanya]
 * [|Andorra]
 * [|Àustria]
 * [|Bèlgica]
 * [|Bielorússia]
 * [|Bòsnia i Hercegovina]
 * [|Bulgària]
 * [|Ciutat del Vaticà]
 * [|Croàcia]
 * [|Dinamarca]
 * [|Eslovàquia]
 * [|Eslovènia]
 * [|Estònia]
 * [|Espanya]
 * [|Finlàndia]
 * [|França]
 * [|Geòrgia] 2
 * [|Grècia]
 * [|Hongria]
 * [|Irlanda]
 * [|Islàndia]
 * [|Itàlia] || * [|Kosovo]
 * [|Letònia]
 * [|Liechtenstein]
 * [|Lituània]
 * [|Luxemburg]
 * [|Malta]
 * [|Macedònia] 3
 * [|Moldàvia]
 * [|Mònaco]
 * [|Montenegro]
 * [|Noruega]
 * [|Països Baixos]
 * [|Polònia]
 * [|Portugal]
 * [|Regne Unit de la Gran Bretanya i Irlanda del Nord]
 * [|República Txeca]
 * [|Romania]
 * [|Rússia] 4
 * [|San Marino]
 * [|Sèrbia]
 * [|Suècia]
 * [|Suïssa]
 * [|Turquia] 5
 * [|Ucraïna]
 * [|Xipre] 1 ||

** Unió Europea **


Bandera oficial de la [|Unió Europea] Aquesta secció parla de la Unió Europea. Tanmateix, quan diem europeu, no cal confondre Europa (el continent) amb l'entitat geopolítica de la Unió Europea. Cal tenir en compte que estats com [|Moldàvia], [|Ucraïna] , [|Bielorússia] , una part de [|Rússia] i de [|Geòrgia] cauen plenament dins d'Europa, tot i no ser membres de la Unió Europea, igual que [|Noruega] , [|Andorra] i d'altres estats. El motiu original per la fundació del que més tard seria la Unió Europea, va ser el desig de reconstruir Europa després dels tràgics esdeveniments de la [|Segona Guerra Mundial], i prevenir que Europa caigués víctima de la plaga de la guerra. Per aconseguir aquest objectiu, la Unió Europea intenta crear una infraestructura que travessa les fronteres dels estats. Els estàndards harmonitzats creen un mercat més gran i més eficient, perquè els estats membres poden crear una única unió duanera sense pèrdua de salut (econòmica) o seguretat. Per exemple, els estats on la gent no pot posar-se mai d'acord a l'hora de menjar poden no obstant arribar a acords sobre els estàndards d'etiquetatge i higiene. El poder de la Unió Europea va més enllà de les seves fronteres ja que, per vendre-hi, és útil seguir els seus estàndards (CE, //conformité europeéne//). Una vegada les fàbriques, grangers i mercaders d'un país no membre compleixen la normativa, la gran part dels costos associats a l'entrada a la UE es veuen reduïts al mínim. Quan s'harmonitzen les lleis per convertir-se en un membre de ple dret es crea més benestar (a l'eliminar els costos duaners), invertint només mínimament en el canvi de les lleis. En l'actualitat, la **Unió Europea** és un conjunt de 27 Estats (Gener de 2007), que mantenen entre si especials relacions econòmiques i polítiques de cooperació i integració. Les especials relacions econòmiques es fonamenten en la llibertat de trànsit de mercaderies, treballadors i capitals, així com en l'establiment d'una moneda única, l' [|euro] (€) per tots els estats membres (la denominada [|Eurozona] ). Les especials relacions polítiques es tradueixen en l'establiment d'un mateix [|Ordenament Jurídic], superior a les legislacions nacionals, i en l'existència i funcionament dels seus propis organismes polítics i institucions, superiors als dels Estats membres. Tal i com el canviant nom de la Unió Europea (de [|Comunitat Econòmica Europea] a [|Comunitat Europea] i finalment **Unió Europea**) suggereix, ha evolucionat amb el temps d'una unió primordialment econòmica fins a una unió cada cop més política. Aquesta tendència és visible principalment en el cada cop més gran nombre d'àrees de polítiques que recauen dins la UE: el poder polític s'ha dirigit en nombrosos camps dels estats membre cap a la UE. Aquesta visió de centralització cada cop més forta es contraresta amb dos fets. En primer lloc, alguns estats membres tenen una tradició domèstica de governs regionals forts. Això ha derivat cap a un enfocament més important de la política regional i les regions europees. Es va crear un comitè de les regions com a part del tractat de Maastricht. A més a més, les polítiques que recauen en la UE cobreixen diferents formes de cooperació: La tensió entre la UE i els estats membre sobre les competències que els corresponen és una constant en el desenvolupament de la UE. Els instruments jurídics de la Unió Europea són: Tots els estats membre han d'adaptar la seva legislació per acostar-la amb la del marc legal comú europeu, conegut com //Acquis Communautaire//. [|**Alemanya**] [|**Àustria**] [|**Bèlgica**] [|**Bulgària**] [|**Dinamarca**] [|**Eslovàquia**] [|**Eslovènia**] [|**Espanya**] [|**Estònia**] [|**Finlàndia**] [|**França**] [|**Grècia**] [|**Hongria**] [|**Irlanda**] [|**Itàlia**] [|**Letònia**] [|**Lituània**] [|**Luxem.**] [|**Malta**] [|**Països Baixos**] [|**Polònia**] [|**Portugal**] [|**Regne Unit**] [|**Txèquia**] [|**Romania**] [|**Suècia**] [|**Xipre**] ||
 * Procés de decisió autònom: Els estats membres han concedit a la comissió europea poder per prendre decisions en algunes àrees com a defensa de la competència, control a les ajudes estatals i liberalització.
 * Harmonització: Les lleis dels estats membres s'harmonitzen a través del procés legislatiu comunitari, que involucra la comissió europea, el parlament europeu i el consell de ministres. La conseqüència és que la llei comunitària està cada cop més present dins dels sistemes legals dels estats membre.
 * Cooperació: Els estats membres, que es reuneixen en el consell de ministres es posen d'acord a cooperar i coordinar les seves polítiques interiors.
 * Reglament. És d'abast general, obligatori i directament aplicable.
 * Directiva. Obliga als estats en quant al resultat, però la forma i el mitjans són escollits pels estats membres.
 * Decisió. És d'obligat compliment per l'estat destinatari.
 * Recomanació i dictamen. No són vinculants.
 * Estats membres de la Unió Europea

La Unió Europea està integrada per 27 estats sobirans i independents, coneguts com a "estats membres": [|Àustria], [|Bèlgica] , [|Dinamarca] , [|Eslovàquia] , [|Eslovènia] , [|Espanya] , [|Estònia] , [|Finlàndia] , [|França] , [|Alemanya] , [|Grècia] , [|Hongria] , la [|República d'Irlanda] , [|Itàlia] , [|Letònia] , [|Lituània] , [|Luxemburg] , [|Malta] , els [|Països Baixos] , [|Polònia] , [|Portugal] , [|Suècia] , el [|Regne Unit] , la [|República Txeca] i [|Xipre]. [|[3]] Hi ha tres candidats oficials a integrar-s'hi: [|Croàcia], la [|República de Macedònia] i [|Turquia]. Els països balcans occidentals, [|Albània], [|Bòsnia i Hercegovina] , [|Montenegro] i [|Sèrbia] també són reconeguts oficialment com a candidats potencials. [|[4]] [|Kosovo] també es troba en la llista de la Comissió Europea com a candidat potencial, però la Comissió no el cita com a estat independent ja que no tots els estats membres el reconeixen com a estat sobirà i independent separat de Sèrbia. [|[5]] Per a unir-se a la Unió Europea, un estat ha de complir amb els [|criteris de Copenhagen], definits en el Consell Europeu de Copenhagen de 1993. Alguns requeriments són una democràcia estable que respecta els [|drets humans] i l' [|estat de dret], una economia de mercat en funcionament amb la capacitat de competir dins la Unió Europea, i l'acceptació de les obligacions dels membres, inclosa la llei europea. L'avaluació del compliment dels criteris per un estat candidat és feta pel [|Consell Europeu]. [|[6]] L'estructura legal actual no especifica la manera en què un estat pot sortir de la Unió Europea (tot i que [|Groenlàndia], territori de Dinamarca, se'n separà el 1985), però el [|Tractat de Lisboa] , encara no aprovat per tots els estats membres, inclou un procediment formal per deixar la Unió. Quatre estats d' [|Europa occidental] que han optat per no unir-se a la Unió Europa, tanmateix, estan integrats a l'economia de la Unió i compromesos amb les seves regulacions: [|Islàndia], [|Liechtenstein] i [|Noruega] —que formen un [|mercat comú] amb l' [|Àrea Econòmica Europea] —i [|Suïssa] , que també ha signat tractats bilaterals similars. [|[7]] Els [|microestats europeus] — [|Andorra], [|Mònaco] , [|San Marino] i la [|ciutat del Vaticà] — han adoptat l'euro i han signat altres acords de cooperació. Els estats d' [|Europa de l'Est] exclosos de la Unió Europea inclouen [|Moldàvia], [|Ucraïna] i [|Bielorússia].

** Unió monetària de la Unió Europea **
La creació d'una [|moneda] única per a la Unió Europea es va convertir en un objectiu oficial el 1969. Tanmateix, no va ser sinó fins la signatura del [|Tractat de Maastricht] el 1993 que els estats membres van obligar-se a crear una unió monetària, a tot tardar, l' [|1 de gener] de [|1999]. Aquest dia, l' [|euro] va ser introduït en quinze dels estats membres de la Unió tot i que els bitllets i monedes no van començar a circular sinó fins l'1 de gener de 2002, entre, aleshores, els dotze estats que van acceptar-les. El 2009, setze estats membres pertanyen a la unió monetària. Tots els altres estats membres, llevat del [|Regne Unit] i [|Dinamarca] estan obligats, legalment, a unir-se a la unió monetària tan bon punt compleixin les condicions econòmiques requerides, però pocs estats han fixat dates específiques per a fer-ho. L'euro, i les polítiques monetàries dels estats que l'han adoptat dins la Unió Europea, són controlades pel [|Banc Central Europeu]. [|[8]] Encara hi ha onze altres monedes en circulació a la Unió Europea. Per altra banda, altres estats no membres utilitzen la moneda oficialment o sense cap acord amb la Unió.

En blau clar, els estats de l'Eurozona. En verd, els estats de la UE que han d'entrar més endavant a l'Eurozona. En vermell, estat de la UE que decidirà l'adopció o no de l'euro mitjançant referèndum ( [|Dinamarca] ). En marró, estat de la UE que de moment ha optat per no adoptar l'euro ( [|Regne Unit] ). En groc, els territoris no pertanyents a la UE que usen l'euro mitjançant un acord ( [|Mònaco], [|San Marino] i el [|Vaticà] ). En lila, els territoris no pertanyents a la UE que usen l'euro sense haver-se adoptat cap acord ( [|Akrotiri i Dekèlia], [|Andorra] , [|Kosovo] i [|Montenegro] ) Hi ha 16 membres que formen l'Eurozona: [|Alemanya], [|Àustria] , [|Bèlgica] , [|Eslovènia] , [|Eslovàquia] , [|Espanya] , [|Finlàndia] , [|França] (excepte els territoris del Pacífic, que utilitzen el [|franc CFP] ), [|Grècia] , [|Irlanda] , [|Itàlia] (excepte l'enclavament de [|Campione d'Itàlia] on circula el [|franc suís] ), [|Luxemburg] , [|Malta] , els [|Països Baixos] (tret de les [|Antilles Neerlandeses] que tenen el [|florí de les Antilles Neerlandeses] i d' [|Aruba] amb el [|florí d'Aruba] ), [|Portugal] i [|Xipre]. D'aquests 16 membres actuals, el [|1998] n'hi havia 11 que complien els [|criteris de convergència], cosa que va permetre la creació de l'Eurozona amb el llançament oficial de l'euro l' [|1 de gener] del [|1999]. Grècia va assolir els criteris de convergència l'any [|2000] i fou admesa a l'Eurozona l'1 de gener del [|2001]. Les monedes i els bitllets d'euro van començar a circular l'1 de gener del [|2002]. Posteriorment, van adoptar l'euro Eslovènia l'1 de gener del [|2007], Malta i Xipre la mateixa data del [|2008] , i Eslovàquia l'1 de gener del [|2009]. El [|Banc Central Europeu] és l'entitat responsable de la política monetària dels 16 estats.
 * Demografia del continent europeu **

Augment/Declivi de la població europea Aquesta secció torna a parlar del continent europeu i no solament dels estats membres de la Unió Europea. Alguns dels temes importants de la demografia europea actual són l' [|emigració] religiosa, la [|immigració] il·legal, les tensions racials, un decrement marcat de la [|taxa de natalitat] i una població envellida. En alguns estat, com ara la [|República d'Irlanda] i [|Polònia], l'accés a l' [|avortament] encara és limitat, mentre que s'ha estès per la resta dels estats. Tres estats (els [|Països Baixos], [|Bèlgica] i [|Suïssa] ) han permès l' [|eutanàsia] voluntària per algunes persones amb malalties terminals. El [|2005] la població d'Europa, estimada, era de 728 milions, d'acord amb les [|Nacions Unides], poc més d'una novena part de la població mundial. Fa un segle, Europa tenia gairebé el 25% de la població mundial. La població d'Europa, encara que ha crescut durant els últims cent anys, ha crescut a taxes molt menors que a la resta del món (en especial a l' [|Àfrica] i l' [|Àsia] ). [|[9]] D'acord amb la projecció poblacional de l'ONU, la població d'Europa caurà a 653 milions el 2050 i serà el 7% de la població mundial. [|[10]] La majoria de [|llengües d'Europa] pertanyen a la superfamília [|indoeuropea]. Tanmateix n'hi ha excepcions notables, com ara l' [|hongarès], l' [|estonià] el [|finès] i el [|sami] , que pertanyen a les [|llengües uralianes] , les diverses [|llengües caucàsiques] i el [|basc] , que no ha pogut ser emparentat amb cap altra llengua. Ultra les llengües dutes pels immigrants a les antigues grans potències colonials del continent, el [|maltès] i el [|turc] són dos exemples de llengües parlades a Europa que tenen un origen clarament no europeu. Del grup indoeuropeu es parlen les llengües llatines, procedents del llatí: [|aragonès], [|asturlleonès] , [|català] , [|espanyol] , [|francès] , [|gallec] , [|italià] , [|ladí] , [|occità] , [|sard] , [|romanès] , [|portuguès] i [|romanx]. De les llengües germàniques destaquen l' [|anglès], l' [|neerlandès] , l' [|alemany] , el [|frisó] , el [|suec] , el [|danès] , el [|noruec] , l' [|islandès] i el [|feroès]. De les llengües eslaves el [|bosnià], el [|búlgar] , el [|rus] , el [|polonès] , el [|txec] , l' [|eslovac] , el [|bielorús] , l' [|ucraïnès] , el [|sòrab] , el [|serbi] , l' [|eslovè] , el [|croat] i el [|macedoni]. De les llengües cèltiques es parlen l' [|irlandès], el [|gaèlic escocès] , el [|gal·lès] , el [|bretó] , el [|còrnic] i el [|manx]. De les bàltiques el [|letó] i el [|lituà] i d'altres llengües indoeuropees cal destacar el [|grec], l' [|armeni] i l' [|albanès]. Del grup de llengües ugro-fineses es parlen el [|finès], el [|lapó] , l' [|estonià] i l' [|hongarès]. Del grup de les turco-tàrtares, el [|turc] i l' [|àzeri]. I altres llengües, com la [|basca], sense saber cap altra llengua de la seva família i llengües planificades o artificials, com l' [|esperanto] (a tots els països europeus), l' [|ido] , l' [|interlingua] i el [|volapük]. Les deu llengües més parlades són el [|rus], l' [|alemany] , el [|turc] , el [|francès] , l' [|anglès] , l' [|espanyol] , l' [|italià] , el [|polonès] , l' [|ucraïnès] i el [|serbocroat]. Tot i això, a Europa es parlen el 3% de totes les llengües del món.
 * Llengües d'Europa **