Estratègies+de+producció+oral

El procés de creació d’un discurs oral consta de tres fases, planificació, producció i revisió, les característiques de les quals exposarem a continuació.
 * 2. Estratègies de producció **

En la primera fase, de planificació, es planteja què es diu, a qui i amb quina finalitat, i s’organitza el contingut global del text. Els processos cognitius que hi intervenen són els de reconèixer, seleccionar, comparar i organitzar.
 * 2.1 Planificació **

Així, doncs, un cop establerta la intenció i els objectius comunicatius, es rescaten de la memòria totes aquelles informacions que puguin ser rellevants per al tema plantejat, en paral·lel a la recollida sistemàtica d'informació mitjançant llibres, Internet, o altres fonts, com poden ser les entrevistes o converses amb gent entesa. De tot aquest material, caldrà fer-ne una selecció, comparar els diversos materials obtinguts per valorar quin és el més adequat per als objectius que ens hem proposat. A continuació, caldrà organitzar, donar un ordre i una jerarquia a la successió d’idees, és a dir, estructurar el discurs, confegir un guió, preparar suports gràfics i visuals, i seleccionar estratègies i recursos diversos. També ens haurem de plantejar, segons la situació comunicativa (tema, destinataris, intenció, etc.), el nivell de formalitat, i els trets bàsics de l’oralització, tant des d’un punt de vista lingüístic (pronúncia, ritme i entonació), paralingüístic (intensitat, velocitat i pauses) com extralingüístic (mirada, expressió de la cara i postura corporal ).
 * 2.2 **** Selecció de lèxic i recursos segons el context, el propòsit i el tema **

En la segona, o de producció del discurs, caldrà deixar emergir tots els potencials semàntics, sintàctics i discursius que posseïm i caldrà portar a la pràctica i de manera ben integrada tots els aspectes de la locució que hem treballat des d’un punt de vista teoricopràctic semanticopragmàtic de cada opció. En l’execució d’un discurs, és bàsic mostrar seguretat en el que es diu, confiança en un mateix i respecte als interlocutors. Abans de començar, però, és aconsellable practicar exercicis respiratoris per tranquil·litzar-se i mantenir el control, familiaritzar-se amb l’escenari i les persones, adoptar una actitud positiva i optimista i concentrar-se en el que hem de dir.

La tercera inclou l’avaluació i la revisió. Pel que fa a l’avaluació, un cop hem acabat la producció del discurs, cal que els qui ens han escoltat, ja siguin els companys, el professor o altres oients, ens comentin els diversos aspectes que es considera que no han estat ben resolts, ja sigui en l’ordenació de les idees, en l’adequació al context comunicatiu, en la correcció, en la locució, en la pronúncia, entre d’altres. És un bon exercici, a partir dels suggeriments de millora que ens han fet, revisar i tornar a produir el discurs.

En els discursos monològics una sola persona parla davant d’un públic. No cal dir, però, que el receptor del discurs pot manifestar les seves reaccions sobre el que va sentint amb mirades i gestos que l’emissor capta. En aquest sentit, és important estar atent a les reaccions de l'audiència i tenir la capacitat i la flexibilitat de fer un gir al propi discurs. Així, si ens adonem que els oients s’avorreixen o perden interès, hem de procurar parlar més vivament, fer èmfasis, introduir exemples i, si és possible, alguna ironia o broma; si constatem que hi ha incomoditat, que no ens segueixen, podem tornar a repetir el que havíem dit procurant introduir paraules més senzilles, reduint la velocitat, si és necessari, o vocalitzant més.
 * 2.3 Habilitats de producció. **

És important procurar ajustar-nos al tema i evitar informacions supèrflues. I un parell d’aspectes més, d’una banda, la claredat del discurs, és a dir, la comprensió absoluta sense demanar un esforç excessiu al destinatari. Si bé és un requisit que ha de cumplir qualsevol missatge, ja sigui oral o escrit, és encara més important en la llengua oral, perquè el receptor no té l'oportunitat de tornar enrere i rellegir una frase que no ha entès. En aquest sentit, cal evitar el llenguatge abstracte i les frases de sintaxi complexa. I, de l’altra, la precisió, és a dir, utilitzar cada mot en el context adequat i amb el significat just per expressar la idea apropiada.